Dansk oversættelse af LiuD
- Sidste år besøgte I flere lande end nogensinde. - Jep, det er korrekt.
- Hvad var jeres favorit-land? - Amerika, tror jeg.
- Hvorfor det? - Fordi man tjener masser af... nej!
Nej, for det er godt, ligesom England, bare med pynteknapper.
Der er flere mennesker i Amerika. Man får et stort publikum, som er vilde og glade.
Da vi skulle afsted på anden Amerika-turné, sagde folk:
"Lad os starte i San Francisco med en heltemodtagelse med serpentiner."
Det var en situation, hvor jeg rent faktisk meldte fra.
Jeg vil ikke have serpentiner heltemodtagelse.
Det var kun omkring et år siden, de havde myrdet Kennedy.
Jeg kunne lige forestille mig, hvor skørt det er i Amerika.
Det var bare så morsomt.
Alle blev grebet af galskaben.
Vi blev også lidt skøre af det hele.
Vi kaldte det orkanens øje. Der var roligere lige i midten.
Jeg tror, det er 30 dage i alt.
Der kan være flere mennesker på et stadion. I England spiller vi normalt i teatre.
Frisurer, for eksempel?
Det sker bare, forstår du, en morgen vågner du op, og så er den der.
Vi skrev dem, vi indspillede dem, og vi spiller dem hver dag.
At smile, det er det eneste, vi øver os i.
Vi har ikke rigtig tid til noget på denne turné.
Jeg har bare kunnet lide denne type musik i otte år, eller siden den opstod.
Det er bare skide skægt.
Jeg elskede det.
Jeg elskede afledningsbilerne.
Alle de indviklede måder at transportere os til spillestederne.
Folk sagde, bliver I ikke skøre af alle de skrigende piger?
Næ. Til en stor fodboldkamp råber mændene "whaaaaaa".
Det her er det samme for pigerne.
Vi spillede de samme 30 minutter.
25, hvis vi ikke kunne lide dem, så spillede vi hurtigt.
Man kunne aldrig høre noget. Vi gentog bare vores singler.
Når vi kun spillede vores hits, så spillede vi kun 20 minutter.
Vi opdagede aldrig, hvor hurtigt vi spillede live.
Adrenalinet fik én til at...
...spille rigtig hurtigt, forstår du.
Med al det adrenalin snakkede vi hurtigt... og videre til næste sang.
Vi vil nu fortsætte med en sang, som var på vores første Capitol album.
Vi håber, I synes om sangen. Den hedder All My Loving.
The Hollywood Bowl 23. august 1964.
The Hollywood Bowl var ret sølle.
Den vil sikkert forsvinde en dag, tror jeg.
Men vi var så nervøse. Det var som at gå på scenen i Palladium.
Jeg ønskede en live-koncert.
George Martin - pladeproducer Capitol stillede teknikere til rådighed.
Men teknikken dengang i Amerika var tre-spors halv-tomme bånd.
Kanaladskillelsen var ikke særlig god.
Man havde stemmerne i midten...
...og en blanding af trommer, bas og guitarer på særskilte side-spor.
Men skrigene fra publikum overdøvede det hele.
Det var som at sætte en mikrofon hen til en Boing 747.
Det var en konstant lyd af skrig.
Det var vanskeligt at opnå en god optagelse, med den teknik vi havde der.
Og båndene fra Hollywood Bowl blev faktisk ikke udgivet.
Men mange år senere gravede jeg dem op, og restaurerede dem.
Og vi udgav rent faktisk en plade.
Mine idoler var Elvis... Elvis fra før hæren.
Jeg synes stadig, det var det mest spændende, der kørte.
Little Richard - jeg var en stor fan, men ham havde vi mødt i Hamburg.
Derfor behøvede vi ikke tage til Amerika for at møde ham. Han var et stort idol.
Chuck Berry, Jerry Lee Lewis, Fats Domino, vi mødte Fats i New Orleans.
Han havde et kæmpestort diamantur, formet som en stjerne.
Det var meget imponerende.
Vi begyndte at træffe folk, som havde været i aviserne eller på film.
Vi hang faktisk ud med dem.
Han var en af dem.
Han var vores idol.
Bob (Dylan) var vores helt.
Ikke et idol, men vi hørte hans plade, vi lyttede til hans album.
Det tændte os virkelig, og vi spillede det igen og igen.
Jeg hørte om Bob gennem John.
Han spillede pladerne for mig. Det var fedt.
Jeg tror, det var Freewheelin'.
Vi elskede Bob Dylan.
Så da vi endelig mødte ham, havde vi hørt meget mere om ham.
Det var en stor ære at møde ham.. Vi havde en flippet fest, den aften vi mødte ham.
Jeg mente, jeg havde fundet livets mening den aften.
Jeg sagde til vores roadie: "Mal, hent papir og blyant. Jeg har det."
Mal kunne ikke finde papir og blyant nogen steder.
Til sidst fandt han det, og jeg skrev mit budskab om universet ned.
Jeg sagde: "Behold det i lommen."
Næste morgen spurgte han mig, om jeg ville se papiret.
"Tjo," og jeg havde skrevet: "der er syv niveauer."
Der var to personer i rummet, og Bob var den kendte af dem.
Al Aronowitz var der - en journalist, en slags kammerat.
Det var første gang for mig, hvor jeg virkelig prøvede at ryge marijuana.
Jeg grinede og grinede og grinede.
Det var fantastisk.
Jeg kan huske en rejse med drengene.
Jeg blev nærmest smidt ud af et fly af reportere, som ville ombord.
Jeg sad fast i en elevator, da alt for mange mennesker ville ind.
Vi blev eskorteret af politibiler.
Det var et stort cirkus, der aldrig stoppede.
Den eneste fred var, når de var alene i deres hotelværelser.
De kunne høre skrigene udefra og se fjernsyn.
Det var det hele. Frygteligt liv, egentlig.
Ja, der skete alt muligt.
Vi fløj fra Montreal for at undgå, at Ringo blev dræbt.
Vi spillede i Canada.
Nogen besluttede at statuere et eksempel med en engelsk jøde.
En stor fejl var, at jeg ikke er jøde.
Vi spillede et job, og jeg var som altid placeret på en opsats.
Jeg havde en betjent i civil siddende ved siden af mig.
Nu var jeg for første gang bekymret, virkelig bekymret.
Jeg havde bækkenerne lidt opad for at skaffe lidt beskyttelse.
Normalt er de sådan, jeg havde dem opad.
Så blev jeg hysterisk, og tænkte...
...hvad hvis en blandt publikum skyder på mig?
Hvad vil fyren gøre, fange kuglen?
Det blev morsommere og morsommere, og fyren sad der bare.
Sådan noget skete hele tiden. Det var skræmmende.
Folk fyrede kanonslag af i salen.
Og man tænkte på, om en i bandet var blevet skudt.
På scenen følte jeg mig altid tryg, selv om de brød igennem afspærringen.
Jeg føler bare alt er i orden, så længe stikket er i.
Jeg føler ikke, de kan få ram på mig.
Hvis du ser på bøgerne, der handler om, hvor Beatles arbejdede...
...finder du på det nærmeste ikke en fridag. Vi måtte klage til Brian.
Han havde presset fra folk, som ville booke os, med store tilbud.
Vi sagde tit: "Vi må sgu da have en fridag, mand."
Neil Aspinall - tur-manager Vi havde ingen fritid, måske 5 minutter hist og pist.
Måske var det længere tid, men det føltes som 5 minutter. Men det var okay.
Overalt var der horder af mennesker, som prøvede at få fat i dem.
De prøvede at få autografer, at røre dem.
Der blev bragt krøblinge til dem alle steder.
Det var noget, der røg gennem luften - pas på, drenge, der kommer krøblinge!
Lamme blev kørt i stilling, så de kunne røre dem. Nærmest som Jesus.
Derek Taylor - Beatles' presseofficer Der var helt sikkert masser af opportunisme.
Der var skøre folk, som skubbede rullestole.
Folkene i rullestol var ofre for et eller andet.
Og derudover disse menneskers fanger.
Det blev en mareridtsagtig situation.
Der var nogle virkelig tunge tilfælde, Gud nåde dem!
Men der var virkelig nogle ---
Stakkels små børn blev bragt ind. De lå ligefrem i kurve.
De lå bare i kurve, forstår du.
Og nogle virkelig...
...triste thalidomid-børn.
Det er ikke rart at være ramt.
Men John havde noget, der gav sig udtryk som spøg.
Han lavede altid skæg med det, fordi virkeligheden var for meget for ham.
Jeg tror, det var en slags frygt.
Du kan faktisk se det, i alle disse hjemmevideoer.
Hver gang kameraet kommer på John, laver han en slags spastisk...
...hans fortolkning af, hvad en spastiker er.
John lavede altid tumpede klappebevægelser.
Vi kunne ikke rigtig se os selv som: "Ja, flot, fint, kom nu!"
Det hele var ---
Der var meget af sådan noget, men så undgik vi at blive skøre, tror jeg.
Lidt uhøjtidelig humor. Det betød, vi ikke var fanget helt af gamet.
Det er dødnemt. Det eneste, man skal gøre er at klappe.
Klap i hænderne.
Hvis I ikke vil klappe, kan I stampe i gulvet.
Når vi var kommet fra de skrigende fans, så var der de skrigende politifolk.
Og borgmestrene og deres koner.
Og hotelchefen og hans folk.
Det eneste tidspunkt vi var i fred, var i vores suite.
På badeværelset.
Det var omtrent det eneste sted, hvor man kunne få lidt fred.
Vi tager nok aldrig på sådan en turné igen.
Det har været noget, vi nok vil huske resten af vores liv.
Vi susede bare hele tiden videre, og så var vi hjemme igen.
I dag kom Beatles tilbage fra Amerika...
London Lufthavn - 21. september 1964 ...hvor de har givet 32 koncerter.
Men der er ingen hvile for drengene. Om to uger skal de på landevejen i UK.
John havde rodet lidt med feedback et stykke tid. Ja, det var med vilje.
Han syntes, det var svært at få den rigtige mængde feedback.
Jeg tror, det var første gang, feedback blev brugt på plade.
Han elskede sådan noget. Han elskede underlige effekter.
Det var hans idé, den var fantastisk.
Jeg kan huske, John og George havde Everly Brothers "Gibsons".
Vi havde de her store Gibson med rundt lyd-hul... Elektriske.
De lignede nogen, Everly Brothers havde brugt.
De var halv-elektriske. Der var elektriske funktioner på dem.
Og John lænede sin op ad forstærkeren.
Vi begyndte at snakke om sangen, og A-strengen begyndte at lave feedback.
Hvad? Kan vi... Kan man gøre dét?
Ja, ja da, det kan jeg sætte ind i starten.
Han fandt ud af, hvordan man gjorde det. Vi brugte det senere på scenen.
John fandt ud af, at man bare slår A an, og får den til at summe i forstærkeren.
- Så det var starten på alt det. - På en måde opfandt han Jimi Hendrix.
Det gjorde han faktisk nok.
Når du ser nogen rode med feedback...
...det er en hel videnskab, ikke?
Men det var sådan det skete. Det var ikke doktoreret, det opstod af et uheld.
Og så lavede vi det til noget, vi kunne redigere ind i starten.
Sjove fyre, hvem er de? Måske finder jeg ud af et undervejs.
De fleste af drengenes sange er taget fra deres seneste lp.
Den hedder Beatles for Sale.
Der er otte af vores sange, og resten er...
8 fra 14... 9? Hallo, jeg er ikke særlig god til regning.
6, selvfølgelig. 8 og 6.
- Hvad er de andre numre? - Kansas City er en.
To Carl Perkins, en Little Richard, en Chuck Berry og en Dr. Feelgood.
- Hvad er Chuck Berry-nummeret? - Rock and Roll Music.
- Vi kan godt lide de gamle sange. - Syng en for os, okay?
Allright, Kansas City.
Shindig TV Show London.
Palais des Sports Paris.
Et problem ved deres koncerter var, at de ikke kunne høre sig selv.
I dag er alle vant til teknologien og fantastiske koncerter.
Og alle har monitorer ved fødderne, så de kan høre hvad der foregår.
Det havde man ikke dengang.
John, Paul og George stod ved mikrofonerne...
...foran et skrigende publikum på 60 000.
Ringo var bagved på trommer, og han sagde til mig:
"Det er meget svært at følge, jeg kunne ikke lave noget smart."
"Jeg kunne ikke lave trommehvirvler, soloer eller noget."
"Jeg måtte bare holde grundrytmen, for at holde det hele sammen."
Dæmondræber, mæsk dig i dette kød, vores offer... drik!
Stop!
Ringen, hun bærer ikke offerringen.
Hun kan ikke ofres uden denne ring.
Vi havde lavet Hard Day's Night-filmen, og den blev god.
Dick Lester havde lavet den i kunsterisk sort/hvid, og vi elskede det.
Så var det bare, hvad nu? Nå, hvad med en farvefilm.
I farver, javel, ja, der ser du, der var flere penge til denne her.
Så gik det hele lidt skævt.
Vi begyndte at sige:
Vi har aldrig været på Bahamas, kunne du indføje det?
Det var fantastisk.
Men vi tog til Bahamas for at optage de varme scener, og der var hundekoldt.
Vi måtte løbe omkring i skjorteærmer og tynde bukser.
Men der var faktisk dødkoldt!
Jeg har aldrig stået på ski - kunne du indføje en ski-scene?
Det var første gang for mig på ski.
Jeg elskede det, ikke at nogen af os kunne stå på ski.
Dick Lester gav os bare ski på og skubbede os ud ned ad et bjerg.
Hvad så, drenge! Er I skæve?
Jeg tror, det var i begyndelsen af den periode...
...hvor folk holdt op med at drikke, tidens stimulans...
...og begyndte at ryge pot.
Det forandrede en del. Det blev mere opfindsomt, mere skørt.
Omkring den tid røg vi marijuana til morgenmad.
Ingen kunne kommunikere med os.
Det hele var blanke øjne, og konstant fnisen.
Vi havde det sjovt dengang.
Jeg tror, det var en af grundene til, at vi ikke lærte manuskriptet.
Vi mødte skæve op, smilede og håbede, vi ville slippe igennem det.
Sådan! Fanger den med én hånd!
- De er godt nok grimme, ikke? - Hænderne?
- Nogle folks er. - Du må skæppe i puljen.
Vis os din hånd, Ringo.
- Du skal smide en ned. - Kom så.
- Hvad med trommespillet? - Det bliver ikke påvirket.
- Jeg kender ikke mange --- - Det lader til, jeg mangler et kort ---
Det er svært, når fire mennesker...
...alle har replikker, de skal sige efter hinanden.
Hvis én glemmer sin, må man begynde forfra.
Og så glemmer den næste sin.
Scenen i Buckingham Palace i Help!
Vi tog den scene om i dagevis.
Der hvor de smider en slange, med noget rød røg...
...ud ad et vindue, og alle vagterne falder om.
Det må være deres te-pause.
Den scene fortsatte i det uendelige, vi var ved at dø af grin, hysterisk latter.
Vi pressede Dick Lesters tålmodighed til det yderste.
Han var meget stille og rolig.
Han var behagelig at arbejde med.
Der er en scene i filmen...
...hvor Victor Spinetti og nogle andre curler.
Det med de store sten, du ved.
Og der er en bombe i en af dem.
Det opdager vi, og vi må flygte.
Paul og jeg løb omkring ti kilometer.
Vi løb og løb, så vi kunne standse, tage en joint og komme tilbage.
Vi skred bare... Vi kunne være løbet til Schweiz.
Jeg nød at filme den.
Jeg er ret tilfreds, men ikke selvfed over den, forstår du. Det er nok.
Vi kunne ikke lave den bedre, fordi vi ikke var gode nok skuespillere.
Vi ledte efter en titel.
Det var afgørende for os, at finde en god titel.
Vi havde haft A Hard Day's Night.
Det var Ringo, som sagde forkert.
Han mikser ordene, uden at ville det.
Og så får man et helt nyt udtryk, som er bedre end de to, han blandede sammen.
Vi legede med Tomorrow Never Knows, som var endnu en af hans.
Den brugte vi til slut som sangtitel.
Jeg husker, vi sad sammen og prøvede at finde på noget.
Jeg tror, John tog hjem ---
Vi fik ideen... Med Dick Lester fik vi ideen med Help!
Så tog John hjem, og skrev den lige den aften.
Et øjeblik, vent. Det er ikke rigtigt.
John fik ideen, tror jeg, til titlen Help!
Ud fra ting han senere har sagt, tror jeg han havde det sådan.
Han følte sig lidt låst i hele Beatles-affæren.
Det sagde han aldrig noget om, da han skrev den.
Han sagde senere, at sådan var det, og det var derfor, han skrev den.
Han var lidt kraftig.
Jeg tror ikke, han følte sig godt tilpas.
Jeg tror, det var fordi han følte sig lidt ---
Han kaldte det sin fede-Elvis-periode.
Han blev lidt småfed, som han så det.
Det gjorde ham lidt deprimeret.
Men jeg tror, John har snakket om det i interviews og bøger.
Jeg gik ned i en bølgedal med nogle års mellemrun.
Det var ikke så synligt i Beatles, deres image bar én igennem.
Jeg var nede i en bølgedal i Help!, men man kan ikke se det.
Jeg synger Help! for at afreagere.
Men man er beskyttet af kraften i Beatles' image.
Big Night Out TV Show Blackpool.
Jeg boede engang i en lille lejlighed øverst i et hus.
Jeg havde et klaver ved sengen og vågnede op en morgen med en melodi i hovedet.
Jeg tænkte: "Jeg kender ikke den melodi, eller gør jeg?" En gammel jazz-melodi måske?
Min far kendte en masse gammel jazz, måske huskede jeg den et sted fra.
Jeg gik over til klaveret og fandt akkorderne.
Det var G, fis-mol 7, H...
Jeg ville være sikker på at huske det.
Så sagde jeg til vennerne: "Hvad er det? Det må være et eller andet."
Jeg kunne ikke have skrevet den, jeg havde bare drømt den. Så heldig kan man ikke være.
Da han havde skrevet teksten, besluttede vi at indspille den.
Jeg sagde, det er en dejlig sang. Jeg kan ikke se, hvad Ringo kan tilføje.
Jeg kan heller ikke se, hvad tunge elektriske guitarer kan gøre.
Så hvorfor synger du den ikke for mig med guitar, og så afgør vi det?
Det var godt, for drengene...
...jeg så på dem, ups, en soloplade.
De sagde, det er ligemeget. Vi kunne ikke tilføje noget.
Og nu, Paul McCartney fra Liverpool, melder muligheden sig!
Tak, Ringo, det var vidunderligt.
Jeg kan huske, John lyttede til den.
Der er et specielt sted, hvor celloen går over i noget bluesagtigt.
Det syntes John var fantastisk.
Den blev rost, men det var ikke en rigtig Beatles-plade. Jeg sagde til Brian:
Det er Pauls sang, skal vi kalde den "Paul McCartney"? Og han sagde nej.
Jeg kan ikke huske, han kom med det forslag.
Men jeg ville ikke have gjort det. Vi legede aldrig med den slags ideer.
Det var undertiden fristende. Folk ville smigre dig og sige...
...du burde træde frem, udgive den soloplade, men vi sagde altid nej.
Vi udgav den ikke engang som single i England.
Det var lidt pinligt. Vi var et rock'n'roll-band, med lidt Rhythm & Blues.
NME Poll Winners' Concert London.
Georges sangskriveri var svært for ham, for han havde ingen at samarbejde med.
John og Paul arbejdede så godt sammen.
De ville give George råd, men de samarbejdede aldrig rigtig med ham.
Paul og jeg delte riget imellem os.
George sang ikke engang, da han kom med. Han var guitarist.
Han var ikke på samme niveau i lang tid. Det er ikke for at nedgøre ham.
Han havde bare ikke vores øvelse i at skrive.
De havde skrevet siden skoletiden.
De havde skrevet alle - eller de fleste af deres dårlige sange...
...inden vi gik i studiet.
Jeg måtte starte fra ingenting og begynde at skrive...
...for at have noget som var godt nok...
...til at komme på plade med alle deres vidunderlige hits.
Han skrev Don't Bother Me, det var en af hans første.
Så blev han bedre, og til sidst...
...blev han rigtig god med en klassiker - Something in the Way She Moves.
Den refererer Frank Sinatra vist stadig til...
...som hans yndlings Lennon-McCartney-sang. Tak, Frank!
Nu til noget vi sjældent gør.
Vi giver en chance for at synge til én, der sjældent synger.
Pivfalsk og nervøs synger han Act Naturally... Ringo!
Tak allesammen!
Det er dejligt at være her.
Vi vil gerne fortsætte med en sang, som er fra vores forrige lp.
Den her hedder Ticket to Ride.
Jeg kunne godt lide den, for den var lidt ny i lyden dengang.
Dengang kunne jeg godt lide guitarer. Jeg ville ikke have andet på pladen...
...klimprende klaver, eller noget.
Det er en tung plade, forstår du.
George Harrison MBE (Orden: Medlem af Det Britiske Imperium)
John Lennon MBE
Ringo Starr MBE
og Paul McCartney MBE
Vi var i Twickenham film-studierne, da Brian dukkede op.
Han tog os hemmelighedsfuldt ud i omklædningsrummet. Hvad handler det om?
Brian sagde:
De vil give jer MBE-ordenen.
Vi har tænkt os at tage imod dem. Hvad siger I, drenge?
Først var vi meget imponerede. Vi sagde, hvad betyder det?
Man bliver et Medlem af det Britiske Imperium. Vi blev udmærket, for alvor.
Den laveste udmærkelse man kan få.
Kynismen kom snigende, og vi spurgte, hvad vi fik for det?
Han sagde £40 om året, og vi sagde, nå.
Han sagde, man kunne komme ind i St. Pauls hviske-galleri gratis.
Hvor meget koster det, normalt? Han sagde omkring en shilling.
Jeg kan ikke huske, om Daily Mail reagerede med, "Hvor vover I."
Mange hærfolk... det var den anden reaktion...
...soldater sendte deres retur.
Dette er en protest til Dronningen, fordi denne Orden bliver nedgjort...
...når man giver den til folk, som ikke har fortjent den.
Beatles er allerede blevet belønnet med kæmpe summer.
Hvis jeg havde MBE...
...ville jeg blive fortørnet over at blive sat på niveau med en popsanger.
Jeg synes ikke, det var en god idé at sende dem tilbage.
Jeg forstår overraskelsen over, at Beatles har fået udmærkelsen.
Det er lidt latterligt på begge sider.
Den ene side sætter æren så højt, og den anden så lavt.
Medaljen rejser spørgsmålet: Hvor er Det britiske Imperium?
Det er kun en udmærkelse. Jeg mener ikke, det har nogen værdi.
Der er altid nogen, der tager anstød af, at nogle andre får noget.
De fleste var glade.
Det er rigtig godt, de har fortjent det.
De er fantastiske.
Jeg synes, de fortjener det.
Jeg synes, MBE er lidt af en joke.
Hundredevis af mennesker har fået den før i tiden, hvorfor ikke Beatles?
Jeg synes, de er fantastiske.
Jeg er glad for, alle synes det er fint.
De fortjener alt, hvad de har. De er meget dygtige.
De er unge, vitale og de giver landet et kick og et løft.
Og det trænger vi ved Gud til!
- Hvordan har I det med at have MBE? - Fint. Det er en ære.
Jeg syntes, det var virkelig spændende.
Vi skal møde Dronningen, og de vil give os et diplom.
Vi tænkte, fedt nok.
Buckingham Palace, London I gamle dage stormede man Royal Palace's porte...
...og forlangte brød eller stemmeret, eller andre borgerrettigheder.
I dag handler det hele om Beatles.
Den langhårede kvartet modtager i dag deres MBE'er af dronningen.
Det var ret sjovt. Vi endte på paladset. Ret underligt.
En af dronningens staldmestre, en vagtpost...
...gennede os ind i et sidegemak og viste os, hvordan vi skulle gøre.
"Man nærmer sig Dronningen sådan her, og vend aldrig ryggen til hende."
Det andet jeg husker ---
Paul og jeg gik sammen...
...og først sagde hun... hun troede, jeg havde startet bandet.
Jeg sagde nej, jeg var kommet til sidst.
Hun sagde, nå, men hvor længe har I været sammen?
Uden at blinke sagde Paul og jeg:
Vi har været sammen fyrre år nu.
Hun fik bare et underligt udtryk i ansigtet, som om hun ville...
...jeg ved ikke, grine, eller sige: "Af med deres hoveder!" Du ved, hvad jeg mener.
- Havde I mødt Dronningen før? - Nej, det var første gang.
Hvad syntes hun om jer, i kød og blod? Sagde hun det?
Nej, det sagde hun ikke, men hun virkede behagelig, fik os til at slappe af.
Vi stod der og ventede på at komme ind, hundredevis af mennesker.
Vi var blevet grillet af vagtposterne, som sagde, hvordan vi skulle gøre.
Vi var så nervøse, at vi gik på toilettet.
Vi røg en cigaret der - vi røg allesammen dengang.
Men år senere er jeg sikker på, John... da han tænkte tilbage og huskede:
"Vi gik ind på toilettet og røg," og det blev til en joint.
Fordi det værste man kunne gøre, når man skulle møde Dronningen, var at ryge en joint.
Men det gjorde vi ikke.
Jeg var for skæv til at huske det. Jeg ved det ikke.
Men vi gjorde det for Storbritannien.
Vi solgte så meget vinyl og fik det til at svinge...
...og de gav os en skide gammel lædermedalje med en træsnor igennem.
Det var ligesom, det hele havde kørt i årevis. Det fortsatte.
Og nu spillede vi på stadions.
Det var dengang, folk stadig spillede på Finsbury Park Astoria.
Og at spille på Shea Stadium ---
Nu, mine damer og herrer.
Æret af deres land...
...dekoreret af deres Dronning...
...og elsket her i Amerika.
Her kommer Beatles!
Dansk oversættelse af LiuD